Kui kunagi oli üsnagi tavaline, et keskmises ettevõttes olid töötajad justkui hammasrattad suures masinavärgis, kes tegid seda, mida juhtkond ütles ja kelle heaolu oli viienda järgu kaalutluskoht, siis tänaseks on keskkond kardinaalselt muutunud. Tööturule sisenenud uued põlvkonnad on aidanud paljuski vanad kombed murda ning pannud nii kolleegid kui ka juhtkonnad mõistma, et töö ei peaks olema piin, vaid midagi, mis pakub võimaluse ennast teostada, teha midagi päriselt väärtust loovat ning kasvada ja areneda.
Eesrindlikemates ettevõtetes on seda juba mõnda aega arvesse võetud, kuid ka traditsioonilisema juhtimiskultuuriga firmad on tänaseks jõudnud punkti, kus uue reaalsusega tuleb kohaneda. Vastasel juhul pole enam võimalik konkureerida tööturul ega ka nautida ärilisi võite. Mida hägusam on juhtimine, otsustusprotsessid ja strateegia, seda vähem soovivad töötajad pingutada ning seda väiksem on tõenäosus, et tööpere poolt kerkivad esile ideed, mis lubaks eesmärkideni jõuda mõistlikumalt või oluliselt nutikamalt.