Selleks ajaks oli kogu maailm aru saanud, et majanduskriis on jõudnud väärtpaberiturult tööstustootmisesse. Rikastes eksportriikides nagu USA, Saksamaa ja Suurbritannia, langes tootmine kümneid protsente ja juurde tekkis miljoneid töötuid. Kohvi, puuvilla, nisu ja kautšuki hinnad langesid enam kui poole võrra. Nende toorainete suurimad eksportijad Brasiilia, Argentina ja Austraalia olid kullastandardist loobunud ning oma valuuta devalveerinud, kirjutab majandusajakirjanik Villu Zirnask oma raamatus „Eesti Panga lugu“. Raha trükkimise asemel ajas Eesti Pank tagasihoidlikku krediidipoliitikat, et säilitada valuuta kattevara protsenti.
Pankadel oli raske, inimesed vaesusid
1930. aasta sügisel tuli ka Eestis tootmisraskuste tõttu sulgeda tehaseid, vähendada tööjõukulusid ja alandada väliskapitali meelitamiseks makse. Pangad sattusid raskustesse, sest kliendid võtsid välja rohkem raha, kui tagasi kutsuda suudeti. 1931. aastal kuulutas Eesti Kommertspank ametlikult, et on muutunud maksejõuetuks. See oli esimene üleilmse majanduskriisi tõttu pankrotistunud Maarjamaa pank. Keskpangast saadi küll lühiajalisi laene, aga sellegi poolest pidi pank tegevuse lõpetama. Paljud inimesed ja ettevõtted kaotasid oma säästud.
Eestis ei olnud toona sisuliselt ühtegi instantsi, kes oleks vastutanud üleriigilise pangasüsteemi toimimise eest, kirjutab Zirnask. Eesti Panga peamine ülesanne oli kindlustada oma rahatähtede väärtus. Kuigi teistel pankadel, ettevõtetel ja eraisikutel oli võimalus saada keskpangast kuue kuu pikkust tagatisega laenu või osta ennetähtaegseid veksleid, oli pank oma lähiminevikust õppinud ning hoidis kullastandardist kinni. See piiras kogu laenutegevuse krooni kattevara suurusega ning ringluses oleva raha hulka ei suurendatud.
Eesti jäi endale kindlaks ka siis, kui paljud teised riigid klassikalisest kullastandardist loobuma hakkasid. Selle tagamaadest aga järgmises osas.
Kui soovid maailmamajanduses toimuvate protsesside kohta veel lugeda, külasta meie uudiste lehte!